Kun ét væsen har skabt sig et liv
i hvert eneste habitat på Jorden.
Det væsen er os.
Vi bruger stadig vores opfindsomhed
til at overleve i den vilde natur.
Langt fra byens lys. Ansigt til
ansigt med den barske natur.
Det her er "Menneskets Planet".
Junglen er den allermest frodige,
komplekse og mystiske natur.
Nok ser den frodig ud.
Men for mennesker er omgivelserne
overraskende barske.
Selv om store civilisationer er
opstået her i tidens løb-
- har ingen af dem
overlevet tidens tand.
Junglen vil ikke tæmmes og straffer
den, der overtræder dens love.
Men nogle vogter stadig
over hemmeligheden bag livet her.
Dette er historierne om de folk,
der kalder regnskoven deres hjem.
Regnskovene dækker kun to procent
af Jordens overflade.
Men de huser over halvdelen
af alle levende arter.
Men mange af dyrene lever
i trætoppene-
- hvor vi ikke har en chance for
at nå dem.
Det er så vanskeligt at jage
i trækronerne fra jorden-
- at det er en daglig kamp
at få nok protein.
Matis-folket i Brasilien
er dygtige jægere.
Men i den sidste uge
har de manglet kød.
Benin er sulten og fast
besluttet på at fange noget i dag.
Gift fra en træfrø udrenser kroppen
og gør ham klar til jagt.
Det gør os stærke og hurtige,
så vi kan følge med flygtende dyr.
De drypper også giftig plantesaft
i øjnene for at skærpe sanserne-
- og indstille tankerne på jagten.
Flyv hurtigt, lille fugl.
Løb hurtigt, jacu.
Løb hurtigt, vilde hjort.
De hidkalder dyreåndernes kraft.
Det kræver et særligt våben at
jage dyr i trækronerne fra jorden.
Et fire meter langt pusterør, som
er udviklet over tusinder af år.
Vi arver vores jagtevner...
...fra vores forfædre.
Og vi øver os i mange år,
før vi bliver dygtige til det.
Det er svært
at få øje på dyrene i vildnisset.
Så Matis-folket bruger hørelsen
til at lokalisere byttet.
Og de efterligner dyrenes lyde
for at lokke dem til.
De kan imitere alle ti arter
af skovens aber.
En brøleabe svarer.
Aberne sidder 30 meter oppe
i et figentræ og spiser.
Pilene ridses med piranhatænder, så
spidsen knækker af i byttets krop.
Til forskel fra geværer
er pusterør lydløse-
- og kan affyres
uden at skræmme aberne.
Benin rammer en, og aberne flygter.
Når aberne er ramt, skal de findes,
mens giften virker.
Den her abe er svækket.
Men den gemmer sig og må jages ud.
De skyder igen.
Nu sidder den fast i en lian,
så de må ind og hente den.
Det var en.
Men de er kun lige begyndt.
Benin er en af de hurtigste
og skal indhente flygtende aber.
Han skyder en mere,
men rammer den ikke.
Benin skyder igen,
og denne gang rammer han.
Endelig stopper aben.
Og Benin sigter en sidste gang.
Otte aber.
Det har været en god dag.
Men de vender ofte tomhændede hjem.
Jeg er glad for at kunne komme hjem
med kød til vores familier.
Det er svært at jage i træerne, så
den meste føde findes ved jorden.
Men det er ikke meget nemmere
at finde føde i skovbunden.
Denne mystiske verdens komplekse
natur er svær at håndtere-
- så de lærer det fra barnsben.
Orlando lever i
Piaroa-stammen i Venezuela.
Han er som andre børn, men livet i
junglen har gjort ham selvstændig.
Hvis vi ikke har
noget mad derhjemme-
- må jeg ud at jage med mine venner.
Men den barndom fører dem dybt ind
i junglens underverden.
Kun to procent sollys
når skovbunden-
- så her er overraskende få planter
og derfor også kun få dyr.
Her er mindre protein
end i en ørken.
Og meget af det er giftigt.
Her er ikke noget.
Her er det livsvigtigt, at kunne
skelne mellem føde og fare.
Den her ser god ud.
Få væsener har et værre omdømme
end det, de leder efter.
En tarantel på størrelse
med en middagstallerken.
Verdens største edderkop.
Ikke et særlig
appetitvækkende måltid.
Men man er ikke kræsen i junglen.
Ræk mig bladene.
Orlando siger, at de smager godt-
- og her skal man kunne
håndtere farlige dyr.
Piaroa-børn lærer at jage
edderkopper som femårige.
Og på få timer
kan de fange nok til et måltid.
Men de skal både
passe på de store giftkroge-
- og de hår,
de sender mod en angriber.
Pas på, hårene ikke stikker.
Det er ubehageligt
at røre eller indhalere dem.
Jeg blev stukket.
Fange den!
- Orlando er værst ramt.
- Det klør rigtig meget.
Men han er vant til ubehaget.
Vi spiser dem og går i seng.
Taranteller smager bedst
ristet som skumfiduser.
Hårene skal svitses af,
så de ikke sætter sig i halsen.
Og når luften siver ud af benene
og begynder at hyle, er de færdige.
Den lyd siger edderkopper altid.
Nu er min færdig.
Taranteller smager lidt som krabbe
og er lækre med lidt krydderi.
Ræk mig lige chilien, Rosana.
Skal Orlando og vennerne overleve,
må de udnytte skoven optimalt.
Junglefolk er så afhængige
af deres omgivelser-
- at de bliver en naturlig del af
skoven og knytter bånd til naturen.
Få folk lever tættere sammen med
dyr end Awa Guajaerne i Amazonas.
De holder en lang række dyr
fra skoven.
Awa-folket er besat af kæledyr.
Og nogle dyr sætter de højere
end alle andre.
Som hos Matis-folket udgør aberne
halvdelen af deres proteinindtag.
Men forholdet til aberne
giver dem meget mere end mad.
Emwi spiser ikke bare aber,
hun elsker dem.
Jeg elsker at opfostre aber.
Hvis de dræber en mor,
holder jeg ungen som kæledyr.
Kæledyr smager ikke godt.
Vi spiser kun de vilde aber.
Næsten alle familier har kæle-aber.
Der er otte abearter i landsbyen.
Awa'erne pylrer om aberne og ser
dem mere som mennesker end dyr.
Emwi er en kærlig mor.
Både over for sine børn og aberne.
Det gør ikke ondt, for den er tam.
For Emwi og de andre awa'er
er amning af abeunger-
- en naturlig del af deres hjælp
til en forældreløs unge.
Hvis jeg ikke ammede den,
ville den dø.
Det kan virke sært at pleje et dyr,
de også dræber, på den måde.
Men de mener, at skoven skal
have det tilbage, som de tager.
Når vores liv knyttes så tæt
til dyr og planter-
- bliver de uundgåeligt
en stor kilde til inspiration.
Folket på Papua Ny Guinea er måske
de dygtigste til at kopiere natur.
I den dybe skov viser en
paradisfuglehan sig frem-
- for en temmelig farveløs hun. Men
hun er ikke den eneste tilskuer.
Geling jager paradisfugle. Det er
de værdifulde fjer, han vil have.
Det er nogle smukke fjer.
Du er en smuk fugl.
De eftertragtede fjer går i arv.
Men af og til
må ødelagte fjer skiftes ud.
Paradisfugle er dog så svære
at fange, at Geling får hjælp.
Peke skal have fat i de lange
halefjer fra "astrapia stephaniae".
Han lokker dem nærmere med frugt.
I morgen bliver en stor dag
for Geling.
Hans klan skal optræde
ved en festival-
- hvor hans omdømme og landsbyens
ære bedømmes ud fra fjerpragten.
På Sing Sing festivalen
gælder det om at være flottest.
Og Geling ved, at ikke en eneste
fjer må sidde forkert.
Fjer gør altid
folk flotte at se på.
Men denne gang bliver jeg flottest.
Både hos fugle og folk får den mest
iøjnefaldende mest opmærksomhed.
Men måske overdriver Geling lidt...
Jeg plejer altid at have
seks-syv kvinder i hælene.
Det er svært at vælge.
Skal man tage dem alle på en gang?
Eller en kvinde hver aften
i ugens løb?
Sing Sing festivalen er
verdens største udklædningsfest.
Med hundredvis af stammer er det en
af Ny Guineas største begivenheder.
Midt i kaoset lægger Geling
sidste hånd på sit kostume.
Når jeg har hovedprydelsen på,
føler jeg mig stolt og rig.
I Ny Guinea praler mænd
med deres forfængelighed.
Hver klan har sin egen stil.
Men næsten alle bærer fjer
fra paradisfuglen.
Både i deres udseende
og deres parringsdans-
- er ligheden
mellem mennesker og dyr tydelig.
De ligner hinanden.
Begge parter demonstrerer styrke
og skønhed med fjer.
Midt i flokken er det Gelings tur
til at vise sig frem.
Det tager år
at samle så mange fjer-
- og blive kendt som en vigtig mand.
Tilknytningen til paradisfuglene
startede for 40.000 år siden.
Og den er stadig lige stærk.
Geling er blevet ældre,
og det tynder ud i beundrerne.
Men han fortsætter ufortrødent.
Regnskovens natur påvirker dem,
der bor her, på mange måder.
Ofte med et forbløffende resultat.
BaAka-stammen ved Congofloden
bliver inspireret af junglens lyde.
Om de bruger floden som tromme...
...eller dyrelyde
i deres arbejdssange...
...anser stammen musik for at være
skovens største gave til dem.
Men her er også noget andet,
som stammen sætter højt.
Så højt,
at de sætter livet på spil for det.
Tete og Mongonje er på jagt.
Men de jager ikke kød.
Se, Mongonje.
Der er en bikube deroppe.
Se, bierne flyver den vej.
Den gren helt deroppe.
Der er langt op,
men min kone vil have honning.
- Åh nej. Er hun sur?
- Ja, hun er rasende.
Her er honning flydende guld,
og de gør alt for at få fat i den.
Af en lian laver Tete en slynge, så
han kan holde sig fast til træet.
Den form for klatring kræver viden,
styrke og udholdenhed-
- især i den stærke hede.
Mens Tete klatrer,
laver Mongonje røg af friske blade-
- for at berolige bierne.
Der er gået en time,
og Tete er nået langt op.
Men han har stadig langt igen.
Nyheden om honningen
har spredt sig.
Og Tetes kone og børn kommer
og ser på.
Når man klatrer i høje træer,
må man tømme hjertet for frygt.
Tete er endelig nået op
i træets krone.
Men for at komme længere op,
må han forlade sin slynge.
Hvis man er bange, falder man ned.
Mange af mine venner er døde
af det her.
Tete ved udmærket, hvor farligt
det er at samle honning.
Men BaAka-folket mener,
at mod er en mands kendetegn.
Og her er så lidt sukker,
at honning er den bedste næring-
- Tetes familie kan få.
Tete er den dygtigste.
Børnene er ikke bekymrede for ham.
De er bare stolte.
De siger: "Se far!"
40 meter oppe uden sikkerhedsline.
Tete må ikke træde forkert.
Og nu begynder bierne at angribe.
Han er nået hen til bikuben.
Men han skal have fat i honningen,
før bierne overfalder ham.
Røgen hjælper,
men Tete bliver stukket alligevel.
Endelig når Tete ind til guldet.
Herligt, der er masser af honning.
Den første kurv kommer ned
til Tetes familie.
Og selv ikke tusindvis af gale bier
kan holde dem væk.
Honning smager dejligt.
Meget dejligt.
Min mand har et godt hjerte.
Han kommer altid
med honning til mig.
Tete tager sig tid til
at nyde sin succes.
Han har glædet sin kone
og sine børn-
- og opnået respekt fra stammen.
Når man lever i en skov,
kan enkle ting være af høj værdi.
Men det er træerne, der er mest
eftertragtede i hele verden.
Skovning er en af de største
trusler mod regnskovene.
Men der er få steder, hvor effekten
ikke er nær så destruktiv.
På grænsen mellem Indien og Burma
skover man på en skånsom måde.
Blandt andet udnyttes råstyrken
hos junglens mægtigste dyr.
Det her er Ramprasad.
Fem et halvt tons hanelefant.
- Og her er Sumir, dens mahout.
- Du arbejder hårdt, Ramprasad.
Mens det er lyst, skal de trække en
2 tons tung træstamme ud af skoven.
Ramprasad er lejrens
største elefant-
- men opgaven kræver styrke
og kommunikation.
Sumir styrer Ramprasad
med over 100 kommandoer.
Til højre...
Stop.
Den får kommandoer på hindi
og assamesisk-
- men den forstår også lidt engelsk.
- Og Sumir taler også elefantsprog.
- Jeg aflæser dens følelser.
Du er en gammel elefant,
vær nu ikke så barnlig.
Elefanter er både stærke
og smidige-
- og langt mere velegnede
end maskiner i det her vildnis.
Og vigtigst af alt
skal skoven ikke ryddes-
- for at skaffe adgang
til udvalgte træer.
Hvis man kørte maskiner herind-
- ville skoven blive helt ødelagt.
Bare fortsæt.
Her behøves ikke dyre reservedele.
Og elefanter kører på
100% grønt brændstof.
Til gengæld har Ramprasad sin egen
mening og skal vises respekt.
Elefanter er meget stærke.
Mange bliver dræbt, fordi
de ikke forstår deres elefanter.
Elefanter skal trænes,
før de sættes i arbejde.
Men de er stadig vilde,
så vil man bevare kontrollen-
- skal ordrer udstedes med empati.
Sumir og Ramprasad når frem til
opsamlingsstedet i god tid.
Der bruges udelukkende maskiner,
når stammerne køres til savmøllen.
Men de er ikke ude af skoven endnu.
Igen er elefanter mere nyttige
end maskiner.
Det var det. Nu er det tid
til et velfortjent bad.
Junglerne i det østlige Indien
og Burma er de største i Asien.
De er et fristed for de sidste,
raske asiatiske elefanter.
Disse elefanter er ikke
frie længere.
Men den form for skovning sikrer
deres overlevelse og deres hjem.
Ved at indgå et makkerskab med
naturen kan folk leve i junglen-
- uden at ødelægge den.
Men i mange andre regnskove
findes den harmoni ikke.
På bare 50 år er halvdelen af
verdens regnskove blevet ryddet.
Så mange som 100 regnskovarter
udryddes hver dag.
Mange af dem når ikke engang
at blive opdaget.
Og det er ikke kun dyr og planter.
Vi mister også folkeslag,
som vi næsten intet ved om.
Selv i det 21. århundrede lever
folk isoleret fra resten af verden.
Og de lever næsten alle i jungler.
Disse enorme skove er
det sidste sted på jorden-
- hvor hele samfund kan leve
uden at blive opdaget.
Der menes at leve
70 isolerede stammer i Brasilien.
Cirka to tredjedele
af det samlede antal i verden.
Jose Carlos Meirelles arbejder med
beskyttelse af Brasiliens stammer.
I dag håber han at møde
en af stammerne.
Du er nødt til at vende rundt nu.
Vend rundt.
Han skal nå frem til dem,
før andre gør det.
Det er vores opgave
at overvåge territoriet-
- så vi sikrer os,
at ingen forstyrrer...
...så stammerne kan leve i fred.
Skov- og minedrift
nedbryder skovene-
- og nogle benægter,
at her lever isolerede stammer.
Stammerne risikerer
at blive udslettet-
- ligesom når man klasker en myg.
Og ingen ville opdage det.
Det er godt. Vi er der næsten.
Meirelles må have beviser.
Hvis folkene skal beskyttes-
- må han bevise
og offentliggøre deres eksistens.
Et billede af dem
virker bedre end tusind rapporter.
Folk skal se det for at tro det.
Det her er de allerførste billeder
af en isoleret stamme.
Tænk, at der eksisterer mennesker
som dem i det 21. århundrede.
Man kun meget lidt
om deres livsstil og deres sprog.
Og Meirelles håber,
det forbliver sådan.
I 40 år har han beskyttet isolerede
stammer fra omverdenen.
Men det er ikke nok
at lade dem være i fred.
Deres fremtid afhænger ikke af dem,
men af vores samvittighed.
Hvis illegale mine- eller
skovfirmaer kontakter dem-
- skyder de dem ikke kun
med kameraet. De bruger våben.
Med en zoomlinse kunne de filmes
på en kilometers afstand-
- så forstyrrelsen blev minimeret.
Meirelles tror, at hvis folk ved,
stammerne er her-
- jo bedre kan
deres livsstil beskyttes.
De menneskers eksistens er vigtig
for menneskeheden.
De minder os om, at det er muligt-
- at leve på en alternativ måde.
De er de sidste frie mennesker
på planeten.
Mennesker har overlevet her
ved at være en del af skoven.
Men den tilpasning gør dem
meget sårbare i en foranderlig tid.
Disse mennesker ejer
en rigdom af viden og evner-
- som gør det muligt for mennesket
at leve i naturen.
Og meget få menneskers eksistens
er så tæt knyttet til regnskoven-
- som de isolerede stammer
i det vestlige Papua Ny Guinea.
Korowai-stammen er så tilpassede,
at de er flyttet op i træerne.
Denne klan er ved at bygge
et nyt hus.
Men ikke et almindeligt hus.
Byggematerialerne udvælges
på stedet.
Og de arbejder stadig
med stenalderredskaber.
Det er et ambitiøst projekt.
Planen er at bygge det nye hus
35 meter oppe i et træ.
Det er godt, de har valgt
et jerntræ. Skovens stærkeste træ.
Først bygger de en stige
op til trækronen.
De her stammer er de eneste
i verden, der bor i oppe træerne.
Og det gør de af flere grunde.
De er i sikkerhed for vandmasser
og stikkende insekter-
- og beskyttede mod angreb.
Men først og fremmest
skal det fremhæve deres formåen.
For jo højere huset er placeret,
jo mere prestige giver det.
Nok er Korowai'erne specielle, men
en håndværker er en håndværker...
- Det er rart med en pause.
- Vi tager en smøg. Hvem har ild?
Vær rolige. Falder vi ned, dør vi.
Som en af klanens bedste klatrere
leder Wayo det farlige arbejde.
Vi binder dem sammen her.
Skær grene af der og der.
- Men vær forsigtige.
- Ja, træet er højt. Vi må passe på.
De afkortede grene gør huset
mere stabilt i blæsevejr.
Falder man ned,
er det den visse død.
Men Korowai'erne er vant til
at klatre i trætoppene.
Jeg har kun hørt om en person-
- der døde af et fald fra
et trætophus.
Efterhånden som huset rejser sig,
falder flere og flere træer.
Men de skal falde
i den rigtige retning.
Der er hektisk aktivitet
på byggepladsen.
Det bliver snart regntid,
og de mangler stadig at lave taget.
Alle hjælper til,
så de bliver færdige til tiden.
Når vi bygger et trætophus...
...kommer naboerne og hjælper os.
Så hjælper vi dem en anden gang.
Taget dækkes med sagopalmeblade-
- og gulv og vægge laves af bark.
Det gør ikke noget, at det er tung.
Jeg er stærk. Jeg falder ikke ned.
På to uger med 42 arbejdere
og utallige fældede træer-
- 30 bundter palmeblade, 16 ruller
bark og fem km ranker...
...er det nye hus færdigt.
Så er det tid at flytte ind.
Også her går man ind
i en bestemt rækkefølge.
Kvinderne går ind sidst, så mændene
ikke kigger op under deres skørter.
Alt skal bæres op. Også husdyrene.
Og der er langt ned,
hvis man har glemt noget.
Den første ild tændes
ved en ceremoni.
En sær velsignelse af et træhus-
- men der er ikke
så strenge regler her.
Forældrene tager det meget roligt,
når børnene udforsker det nye hjem.
Man kan stå og nyde udsigten,
mens ilden knitrer.
Vi er meget glade for
at leve i sådan en smuk skov.
Med viden, evner og opfindsomhed
behersker stammerne omgivelserne.
De lever i harmoni med omgivelserne
og viser dem den fornødne respekt.
Deres utrolige liv minder os om,
at vi intet er uden naturen.
At dokumentere byggeriet af det
papuanske træhus var en udfordring.
At dokumentere byggeriet af det
papuanske træhus var en udfordring.
De havde to uger til at filme.
Når det gik galt, var det
korowaifolket, der reddede dagen.
LAHAYUKLANENS BY
I PAPUA, INDONESIEN
Opgaven førte kameramand Gavin,
researcher Rachael, producent Tom-
- til nogle af verdens
mindst udforskede jungler.
Vi har rejst i fem dage. Flyveturen
gik godt. Vi fik en fin velkomst.
Jeg tror,
at vandreturen tager tre dage.
Der er ingen vej tilbage.
Lokale bærere hjælper til-
- men at vandre gennem
den sumpede jungle er hårdt.
Da han hoppede i, ville jeg vise
min gode vilje, men jeg faldt i.
De har kun to uger til at filme
og må ikke gøre ophold.
De når frem til lahayubyen
og får en varm korowai-velkomst.
Hej, min ven! Min gode ven.
Det her er Ninkana. Man giver
hinanden hånden i fem minutter.
Så skal man drøfte projektet.
ALIOM, BYENS LEDER
Jeg udpeger træet for gæsterne.
Hvis de er enige, bygger vi der.
Gavin har opdaget,
hvad naturen kan tilbyde.
Det her er Nasai.
Ud over at have et fantastisk
penisfoderal fra en næsehornsfugl-
- så har han disse fjer.
- Kakadue.
- En stor gultoppet kakadue.
Den larmer, ikke? Hvad ellers?
Krondue.
En due? Og næsehornsfugl?
Det var dagens naturundervisning.
Man inspicerer træet,
som korowaifolket har valgt.
De har fundet et godt træ. De vil
bygge huset i 21 meters højde.
Man skyder et reb op i et træ for
at sætte et kamera fast.
Men rebet sidder fast.
En fyr er klatret derop.
Helt utroligt...
Jeg ville være bange, hvis det var
en anden, men han kan sit kram.
Problemet blev løst...
takket være korowaifolket.
Rebene er på plads. Nu er det
Gavins tur til at imponere.
De er fascineret af al udstyret,
vi bruger for at komme op i et træ.
Især, når det ikke virker.
De begynder at bygge
med en imponerende hastighed.
Gavin får svært ved at følge med.
Da han får styr på det,
begynder det at regne.
Det har regnet i 17 timer.
Utroligt.
Det er for farligt at klatre nu.
Vandniveauet stiger.
Der er vand overalt.
Og toilethullet i jorden
er også helt fyldt op.
Da man ikke kan arbejde, inviteres
holdet på en social visit.
En barndomsdrøm.
Et af mine første minder-
- er at bygge et træhus. Nu er
jeg her og filmer eksperterne.
Korowaifolkets huse
opdeles i kønszoner.
I kvindernes afdeling
får Rachael megen opmærksomhed.
De vil have,
at jeg skal klæde mig ligesom dem.
Der går ikke lang tid,
før hun ligner en af dem.
Lidt mere,
end hun havde regnet med.
Vi har knyttet bånd i to timer.
Det er rart at lære stammen
at kende og lade dem le af os.
Det her er deres liv.
Da det holder op med at regne,
genoptager man arbejdet.
Al udstyret sænker Gavin.
Har nogen mon har filmet nogen,
der får et hjerteanfald på et reb?
Da han når op i træet,
får han brug for udstyret.
Det er smart: Man fastgør det
til træet som et stativ-
- og sætter kameraet på det.
Træet, som de har valgt til deres
hus, er det højeste i området.
Vi vil vise omgivelserne
og give en fornemmelse af højden.
Det svarer vel til tiende etage.
Det er kun lavet af pinde
og rotting. Imponerende.
Der opstår hele tiden
skræmmende situationer.
Nu fælder de et stort træ. De er
bange for, at det rammer stigen.
I stedet for at forlade træhuset
skubber de det væk med pæle.
På jorden står der to fyre til
og trækker det den anden vej.
Hvis det falder den forkerte vej,
så dør de.
Et træ til falder.
Denne gang... lidt for tæt på.
Heldigvis faldt det ikke
hen over os.
Byggeriet er snart færdig. Gavin
skal filme afsløringen af huset.
Vi har bundet en line mellem
træhuset og træet med kameraet.
Kameraet skal glide tilbage
på kabler, så man kan se huset.
Kom nu...
Den rør sig ikke. Hvad er der sket?
Den er død...
for første gang nogen sinde.
For dælen.
Korowaifolket redder ham igen.
Korowaifolkets håndværksmæssige
To sammenbundne pinde.
Kom nu.
Gavin får kameravognen tilbage
inden middagsmaden.
Der er ikke meget mad, så de
bliver tilbudt en delikatesse.
Sagopalmelarver.
Det er store billelarver, der bor
i sagopalmetræer. En delikatesse.
Den knasende fornemmelse til sidst
er ikke mig, men de smager fint.
Du ville have proteiner.
- Han er ved at kaste op.
- De popper i munden som kaviar.
- Kan du lide dem? Så får du resten.
- Tak!
Dommen er, at sagopalmelarverne
er spiselige, men smager ækelt.
Jeg tygger stadig...
Det er Gavins sidste chance for
at filme den store finale.
I dag er vi heldige. Solen skinner,
og de er så hjælpsomme.
Kameravognen virker. Jeg håber,
det her bliver den sidste sekvens.
Det har været fantastisk
at følge byggeriet i trækronen.
De har fundet sig til rette.
De fleste sover.
Jeg er udmattet.
Tiden med korowaifolket har givet
Gavin et nyt syn på livet.
Jeg sammenligner min
utilstrækkelighed med deres viden.
Jeg har støvler på, fordi der er
slanger. Og jeg har solcreme på.
Jeg har flere sikkerhedsliner,
hvis nu en svigter.
De dør måske i en yngre alder,
men deres livsstil er friere.
De klatrer bare op og ned.
Jeg ville hellere leve et kortere
og rigere liv, som de gør herude.